![](https://www.miniszkop.hu/wp-content/uploads/2021/05/AdobeStock_230884787-e1621699156433-1170x780.jpeg)
Ezért kiabálsz a gyerekkel? – Így szokj le róla
Amikor elképzeljük, hogy milyen szülők leszünk, sosem gondoljuk, hogy kiabálni fogunk, aztán valahogy mégis megtörténik. Nem készülünk rá, de egyszer csak elkeseredettségünkben nem tudunk más módszerhez nyúlni, mert a gyerek nem hallgat ránk, nem figyel és úgy érezzük nincs más eszközünk. A kiabálás aztán valahogy egyre inkább része lesz a napjainknak és mindenki hozzászokik, hogy anya/apa kiabál, a gyerek meg általában egyre inkább elengedi a füle mellett és megszokja. Sajnos nagyon könnyű beleesni ebbe a negatív ciklusba, amiből a gyerek korától függetlenül, nagyon nehéz kiszállni.
Manapság a szülők mintha a “rabjai” lennének a kiabálásnak. Szerencsére egyre többen elfogadják, hogy a gyerek fizikai bántalmazása káros és a szülők igyekeznek nagyon is kerülni ezt a fajta fenyítést. Mégis az látszik, hogy nem elég, hogy leszámolunk az előttünk lévő generációk káros nevelési szokásaival, alternatívákat is kell tanulnunk.
A mai szülők szeretnék maguk mögött hagyni a tekintélyelvű, erős eszközökkel való fegyelmezést, de sokszor nem tudják, hogyan érjék el, hogy a gyerek figyeljen rájuk, hallgasson rájuk.
A kiabáló szülők sokszor keményen dolgoznak azért, hogy gyengéd eszközökkel, szerető közegben neveljék a gyerekeiket. Legtöbbször azonban a neveléssel járó frusztráció elbizonytalanítja őket a módszer helyességében, megkérdőjelezik, hogy valóban jó-e ez az irány. Hiszen a gyerek, akármennyire igyekeznek is megérteni, csak rohangál és kiabál, elveszíti a fejét, nem hallgat rájuk, és úgy viselkedik, mint az “összes többi gyerek”.
Ezért kétségbeesésükben kiabálni kezdenek, ami rövid távon lehet, hogy megoldja a problémákat, hiszen a gyerek megszeppen és riadalmában teljesíti a kérésüket.
Hosszú távon azonban, egyre immunisabbá válik rá, egyre jobban megtanulja figyelmen kívül hagyni. Ezzel párhuzamosan viszont, a gyerekben gyűlik a feszültség és az agresszió.
hogyan alakul át az “én soha nem fogok kiabálni a gyerekkel” szülő olyanná, aki néha teljesen elveszíti a fejét?
Mindezt nagyban befolyásolja az adott élethelyzetünk és az, hogyan látjuk a gyerek viselkedését, mit gondolunk róla.
Nem a gyermekközpontú, gyengéd nevelési módszerekkel van gond. Esetleg azzal, hogy néha elfelejtjük, hogy határok minden gyereknek kellenek és ezeket a határokat nem csak erővel és kiabálással (sőt, inkább ezek ellenére) lehet kialakítani.
A határok kialakításával és gyengéd fegyelemezéssel kapcsolatban itt írtam bővebben:
“Mit tegyünk, hogy szót fogadjon?”
“Dackorszak túlélőkészlet – Ha nem figyel a gyerek”
“Nehéz időszakok kicsikkel: Nyugtató szülőknek”
Velünk kezdődik
1. Jellemző, hogy kiabál a leterhelt szülő, akinek kevés segítsége van a ház körül vagy a gyerek körüli teendőkkel, óvodai, iskolai programok és különórák szervezésével.
A frusztráció, fáradtság, érzelmi kimerültség egyszerűen oda vezet, hogy nagyon nehezen vagy néha alig tud uralkodni az indulatain.
2. Máskor, a gyerek egy-egy viselkedése instant negatív választ (sokszor kiabálást) vált ki a szülőből. Ezek olyan viselkedések, amelyek mintha megnyomnának nálunk egy vészjelző gombot, azonnal “triggerelnek” és gondolkodás nélkül kiabálunk. Egyeseknél ez a viselkedés a tiszteletlenség, vagy amikor a gyerek elenged a füle mellett dolgokat, nem fogad szót, pimaszkodik.
Ebben az esetben fontos mélyen magunkba nézni és elgondolkodni a gyerek felé állított elvárásainkon és a gyerek korához mért, kognitív érettségi szintjén. Hogy képes-e teljesíteni (egyedül, pusztán szóbeli kérésre) az általunk várt feladatokat vagy több segítségre van szüksége részünkről?
3. A másik, nagyon fontos tényező, amin érdemes elgondolkodnunk: Hogy hogyan látjuk a gyerek viselkedését? Rosszalkodásnak, csínytevésnek fogjuk fel, vagy képesek vagyunk olyannak látni a gyerekünket, aki az agyi kontroll funkciói éretlensége miatt néha képtelen szabályoznia magát, de minden esetben a magától telhető legtöbbet próbálja kihozni a helyzetből és igyekszik jól viselkedni?
Legtöbbször a szülőknek magasak az elvárásai ilyen szempontból. Nem arra gondolok, hogy a gyerek képes-e egyedül felöltözni vagy fogat mosni, hanem arra, hogy például egy 3-4-5 évestől elvárható-e, hogy ne omoljon össze időről időre, valami számunkra apróságnak tűnő dolgon. Vagy képesek-e arra, hogy maguktól abbahagyják, amivel éppen elmélyülten foglalkoznak és leüljenek vacsorázni.
A gyerekeknek több fizikai segítségre van szüksége részünkről, mint gondolnánk. A szóbeli felszólítás vagy utasítás legtöbbször nem elég.
![hiszti kezelése, bátorság](https://www.miniszkop.hu/wp-content/uploads/2019/11/AdobeStock_201697143-1024x683.jpeg)
Türelmes szülők és Triggereink videókurzus
- Saját tanult mintáink átírása
- Érzelemszabályozás
- Hisztik kezelése
- Gyengéd fegyelmezési eszközök
Hogyan szokjunk le a kiabálásról?
- Gondoskodnunk kell a saját testi és lelki egészségünkről.
Enélkül sajnos nem megy. A leterhelt szülőnek segítségre van szüksége. - Ismerjük meg a gyerekek viselkedése mögött rejlő mélyebb okokat és legyünk együttérzőek.
Nagyon sok esetben pusztán az is előrelépést jelent, ha tájékozódunk azzal kapcsolatban, hogy a gyerek korához képest milyen szintű feladatok elvárhatóak. - Ne menjünk bele fölösleges hatalmi harcokba.
Állítsunk egyértelmű határokat és egyszerűen, érthetően fogalmazzuk meg az elvárásokat. Gugoljunk le hozzá, nézzünk a szemébe.
Adhatunk neki választási lehetőséget is, keretek között (pl. most menjünk fürödni vagy 5 perc múlva?). Ha valami miatt ezek után sem tud együttműködni (túl fáradt), akkor segítsünk neki a testünkkel is, fogjuk a kezét vagy emeljük fel és vigyük kézben. - Mutassunk példát és gyakoroljunk sokat.
Ahhoz, hogy a családban harmónia és béke uralkodjon és egy olyan közeg alakuljon ki, ahol a gyerek is szívesen együttműködik és “szót fogad”, szükség van érzelemszabályozásra a szülő részéről is.
Mielőtt elveszítenénk a fejünket, jusson eszünkbe, hogy ez egy remek alkalom arra, hogy megtanítsam a gyerekemnek, hogyan érdemes viselkedni ilyen helyzetekben.
Mondjuk ki hangosan, hogy “Érzem, hogy kezd elfogyni a türelmem. Nagyon nem szeretem ezt az érzést és nem akarok kiabálni veled. Megpróbálok megnyugodni. Veszek néhány mély levegőt és igyekszem halkan beszélni.”
Folytathatjuk az adott problémaforrás megoldásával: “Szeretném, ha együtt megoldanánk a helyzetet, hogy el tudjunk indulni az oviba. Szeretnéd egyedül felvenni a cipődet vagy segítsek?”
Ezekben a helyzetekben nagyon jól működik, ha nem a “rossz zsaru” nézőpontját vesszük fel, hanem igyekszünk együttérzően, proaktívan orvosolni a problémát.
Gabor Orosz
2023-11-13 at 13:27Nagyon jo cikk!! Ami nekem sokat segitett, az a mental contrasting and implementation intention mint technika pont erre. itt egy cikk parenting kapcsan:
https://psycnet.apa.org/record/2023-50865-001
es itt egy rovid video, mely tok jol mutatja be a fo mechanizmust: https://www.youtube.com/watch?v=DpbCMzQqZAU&t=120s&ab_channel=WOOP